<P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Afirmatia ca un copil este "dificil" se refera, de obicei, la faptul ca acesta opune rezistenta la actiunea educativa de formare si modelare a personalitatii sale.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Nu toti copiii sunt educabili in aceeasi masura si cu aceleasi mijloace. Particularitati individuale si de varsta determina niveluri de educabilitate diferite, iar factorii educationali si ambientali pot influenta gradual, diferentiat si profund conturarea personalitatii tinerei mladite, toate acestea impunand o diversitate de metode educative pentru modelarea sa. Copilul trebuie privit in evolutie. Se admit perioade de "crize" in evolutia si educatia sa, dar acestea nu trebuie sa persiste prea mult si sa ajunga la intensitate prea mare.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; In general, copilul "dificil" este un volitiv care incearca, constient sau nu, sa-si impuna personalitatea si nu suporta ingradirile. Excludem din obiectul prezentelor insemnari tulburarile de comportament ale copiilor cu deficit intelectual ori psihopatie. Ne vom referi numai la acei copii care nu au nimic patologic, dar care nu sunt usor de crescut si educat&nbsp;: refuza sa creasca, sa se ingrase, sa manance, acumuleaza viroze dupa viroze, sunt apatici ori agitati, instabili, refuza sa munceasca, sa asculte, sunt labili emotional, suparaciosi, capriciosi, nonconformisti, izolati sau tiranici, facand permanent nota discordanta cu cei in mijlocul carora traiesc. Exista riscul ca un copil&nbsp; socotit "dificil" sa ajunga si mai "dificil" daca atitudinea noastra fata de manifestarea anormala a copilului este exagerata:&nbsp;permisiva ori culpabilizatoare.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Copilul tinde sa devina o persoana independenta. El se confrunta permanent cu situatii noi, fata de care incearca sa reactioneze potrivit trebuintelor lui particulare.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Adesea, mediul tinde sa-i impuna un alt fel de a fi, de a gandi, de a simti, de a reactiona, pentru a-l asimila. Opozitia celor din jur limiteaza posibilitatile de expansiune ale copilului. Orice incercare de independenta a acestuia este socotita o greseala si sanctionata ca atare.&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; </P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Exigentele mediului, orientarile acestuia nu coincid intotdeauna cu cele ale copilului si in consecinta acesta nu este dispus sa le accepte. Opozitia se poate traduce intr-o stare de neliniste ca va declansa manifestari comportamentale neasteptate.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; O data cu dobandirea mersului, copilul se lanseaza intr-o experimentare motrica permanenta: atinge totul, se catara peste tot, trage, arunca, loveste, uneori sparge, isi vara degetele in priza, exploreaza oral obiectele. Astfel, ajutat de activitatea simturilor, descopera realitatea si incepe sa-si dirijeze actiunile in cadrul ei.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; A cere copilului "sa stea cuminte intr-un colt", "cu mainile la spate si ochii la noi", "a nu mai pune mana pe...&nbsp;",&nbsp; "a nu avea voie sa...", sunt cerinte pe care copilul nu le va respecta pentru ca ele nu sunt conforme cu trebuintele si dorintele sale.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Copilul, ca si noi, doreste sa "existe placut". Imposibilitatea de a obtine aceasta satisfactie ii creaza o stare de tensiune si lupta incepe: el se opune din ce in ce mai vehement. Este foarte important ca prin metodele noastre educative sa nu tensionam si mai mult, conducand spre un conflict afectogen. Traumele afective din primii ani de viata reprezinta pivotul nevrozelor de mai tarziu. "Mica criza de personalitate" de la 3 ani este o explozie a trebuintei de implinire, de devenire a copilului: el vrea sa devina ceea ce vede ca sunt ceilalti, incearca sa rupa legatura de dependenta de pana atunci. Parintii, de teama primejdiilor, accepta insa greu libertatea de actiune a copilului: "fara mamica nu poti face nimic" si legati de scaun sau pat sunt "evident" securizati. Cu cat "nu"-urile se vor repeta mai des, cu atat frustrarile se vor accentua, iar comportamentul va deveni din ce in ce mai&nbsp;" iesit din comun":&nbsp;opozitionism, refuz, agresiune, agitatie, dependenta, inertie, anxietate, izolare - manifestari ce vor conduce la o relationare dificila a copilului cu cei din jur, ridicand ulterior probleme deosebite de educatie.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Nevoile copilului nu coincid cu cele ale adultului. Cand copilul picteaza intregul perete, este convins ca va produce o extraordinara surpriza. Efectul nu este insa cel asteptat, iar parintii il sanctioneaza conform normelor lor de apreciere. Trebuinta interioara a copilului nesatisfacuta creeaza o tensiune interioara care poate da nastere unor reactii total neasteptate. Programul riguros de somn, impus unor copii dupa-amiaza, declanseaza la unii dintre ei reactii de o extrema violenta, cu tipete, urlete, crize de furie si de plans si acest timp destinat reechilibrarii nervoase devine moment de maxima tensiune. Desi scenele se repeta zilnic, parinti nu renunta la aceasta odihna, desi poate una activa ar fi mult mai eficienta.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Jocul este pentru copil o necesitate. Dar il putem numi joc numai atunci cand copilul a scapat de orice ingradire. Din nefericire, acestea abunda: "nu ai voie sa...", "nu te murdari", "nu strica", "nu face zgomot". Se creaza astfel o tensiune, copilul penduland intre nevoia atat de intensa si fireasca de a intra in iuresul jocului si necesitatea de a se supune cerintelor parentale. Aceste tendinte care se opun constrang copilul sa se schimbe, ii transforma dispozitia, caracterul si purtarea.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Multi parinti, de teama primejdiilor, a contaminarii, isi cresc copiii ca intr-o "sera", izolati, feriti de contactul cu ceilalti copii. Lipsiti de tovarasia copiilor, in situatia in care nimeresc intr-un grup, devin "surescitati", "se agita", nu stiu sa relationeze pentru ca situatie este mult prea incarcata emotiv. Ea corespunde nevoilor, bucuria este imensa, dar nu gasesc formula corespunzatoare de exprimare. Mecanismele de aparare ale acestor copii nu s-au dezvoltat ori s-au atrofiat.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Exista copii carora le trebuie mult timp pana sa se apuce de ceva, a caror activitate se desfasoara intr-un ritm lent. Daca acest ritm nu este respectat si parintele nu are rabdare de a lasa copilul sa-si formeze indemanarea necesara, acesta devine din ce in ce mai stangaci si treptat se si complace in aceasta situatie de a fi hranit, imbracat, spalat, deoarece nu&nbsp; i se cere nici un efort. Atat in cazul in care se supune docil acestor manevre, cat si in cazul in care se opune, copilul este "dificil" si sufera consecintele.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; La copii exista in mod firesc o inclinatie spre sacaiala, spre tachinare. Astfel, baietelul pe care mama il va purta imbracat ca pe o fetita, va fi vizat de ceilalti si nu-si va putea ocupa pozitia reala in grup; tensiunile pe care le va acumula vor da nastere unui comportament specific fie in sensul izolarii, fie prin explozii bruste, aparent nejustificate.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Un copil care in perioada prepubertara a crescut foarte mult era mereu tachinat de colegii sai care-l poreclisera "lunganul", motiv pentru care comportamentul sau a devenit agresiv. Surprins de profesori in postura de agresor, sanctionat de parinti, el devine din ce in ce mai agitat si integrarea in colectivul clasei este tot mai dificila. Reactiile lui violente, declansate de tachinarile colegilor se explica prin faptul ca s-a simtit izolat tocmai de aceia cu care ar fi dorit sa relationeze afectiv.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Este foarte important a intelege atat mecanismele, cat si cauzele care declanseaza uneori comportamente aberante. Fiecare copil "dificil" isi are biografia lui, in care atitudinea educativa in familie, personalitatea parintilor, dispozitiile lor schimbatoare, locul pe care-l ocupa in constelatia familiala si alti factori de mediu au o importanta covarsitoare. Factori adesea nesemnificativi pentru noi, adultii, pot declansa la copii trairi deosebite si le pot modifica reactiile, avand relevanta.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Catre sfarsitul anului scolar, un cadru didactic a permis copiilor de clasa a III-a sa-si schimbe zilnic locul in banca. Un copil cuminte, conformist, a devenit brusc agitat, turbulent, cu izbucniri de manie, refuzand sa mai mearga la scoala sub pretext ca "nimeni nu-l iubeste". Copilul, purtand ochelari, primise de la parinti indicatia de a nu parasi prima banca, loc evident ocolit de majoritatea copiilor, motiv pentru care ramasese singur in banca. Zbuciumul sufletesc al acestui copil, care s-a simtit izolat, evitat, respins, parasit, neasimilat de colectiv, a declansat reactiile de tip dezadaptativ mentionate.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Rand pe rand, copilul "dificil" este socotit capricios, neascultotor, incapatanat, lenes, bolnav. In numeroase cazuri insa, tulburarile acestor copii sunt reactii in fata unor situatii defectuoase. De aceea se impune a cunoaste si schimba conditiile care au declansat aparitia tulburarii respective.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Este foarte important a nu spori dificultatile unui copil "dificil" prin lipsa noastra de cunoastere si pricepere.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Fiecare parinte e bine sa-si cunoasca copilul in particularitatile sale, sa-l inteleaga si sa-i puna in valoare calitatile, oferindu-i ocazii in care trasaturile pozitive sa se evidentieze, iar cele negative sa se estompeze.</P>  <P>&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp;&nbsp; Restabilirea relatiilor lui cu ceilalti si integrarea lui trebuie sa fie grija noastra permanenta. Metodele educative vor fi adaptate particularitatilor individuale ale fiecarui copil, creand un climat educativ care sa remedieze tulburarea si nu sa o amplifice, evidentiind-o. Gasirea unor mijloace eficiente de influentare a copilului, cooptat in actiunea propriei educatii, a propriei deveniri, va duce la integrarea lui optima.</P>